Viikko Keniaa takana ja voi vain sanoa, että melkoisen
erilainen on Suomeen verrattuna :D Tulin tänne omaan paikkaani Ukundaan
tiistaina yöbussilla Nairobista. Ensin odoteltiin saattajani kanssa bussia
reilu pari tuntia Nairobin sateessa, jonka jälkeen hyytyi Nairobin laidalle
puolen yön aikaan. Minä ja bussilastillinen swahilia puhuvia kenialaisia.
Tilanne oli melkoinen, kun en tiennyt yhtään missä mennään ja mitä seuraavaksi
tapahtuu. Joku raivoaa kuljettajalle ja koko muu jengi yhtyy huutoon.
Jouduttiin nousemaan poissa bussista keskelle pimeyttä ja yksi tyttö selvensi
minulle tilannetta heikolla englannilla. Sanoin, että hyvä ettei sentään jääty
Nairobin ja Ukundan välille, sillä leijonat olisi voineet tulla syömään meidät
kaikki… Jahas. Luottamusta herättävä keskustelu… Vihdoin ja viimein tämän
kamalan bussimatkan päätteeksi olin perillä Ukundassa yön kääntyessä
paahtavaksi aamuksi.
Menolippu Mombasaan |
Ukundassa minua oli vastassa host mama ja perheen vanhin
tytär. Tavaraa minulla oli mukana kaksi isoa matkalaukkua ja yksi pienempi. Nou
problem, tuktukiin vaan ja kamat kyytiin! Olin ajatellut saavani pienen
lepohetken päästessäni perille, mutta siitä sain vain haaveilla. Suoraan
ostoksille ja kylää kiertelemään. Uskon viihtyväni täällä mainiosti kaksi
kuukautta 😊
Itse perheen talo on sokkeloisen asutusalueen sisällä enkä
vieläkään voi ymmärtää miten täällä osaa joku liikkua :D Pienen pieniä polkuja,
jotka johtaa talojen takaa, välistä ja pihoilta seuraaville poluilla ja lopulta
kotiin. Tuktuk muuten ajelee ihan vaivattomasti näitä polkuja, mitä en ikinä
olisi uskonut :D Ei myöskään ole ongelma 3 matkustajan tuktukiin ottaa kyytiin
7 matkustajaa. Sopu sijaa antaa!
Olen siis täällä tekemässä harjoitteluani. Paikka on St. Michaels day care and rescue
center. Työ tapahtuu täällä perheen kotona. Rescuetyttöjä asuu tällä hetkellä
perheessä 5, jotka ovat joutuneet lähtemään kodeistaan esimerkiksi köyhyyden
takia. Täällä he tekevät kotitöitä ja saavat asua turvallisesti. Päiväkotilapsia on vaihtelevasti, tällä
hetkellä ollun parina päivänä korkeintaan kaksi lasta, jotka haetaan myöhään
illalla omiin koteihinsa. Sesonkiaikana kuitenkin kuulemma voi olla jopa 20
lasta päivässä. Tällä hetkellä vähäiseen päiväkotilapsimäärään vaikuttaa
pressan vaalit, jossa tilanne on edelleen jotenkin päällä ja kuulemma monet
vanhemmat pysyttelevät kodeissaan, kun eivät uskalla liikkua missään. Itse en
ole tuntenut minkäänlaista turvattomuutta tai nähnyt vaalien vaikuttavan
elämään täällä. Tänään kuitenkin oli tilanne, että olisimme lähteneet maman
kanssa paikallisiin häihin, mutta minun ei ollut turvallista lähteä mzunguna
(valkoihoisena) ilman turvallista saattajaa, joten jouduttiin skippaamaan ☹
Työ on auttamista päivittäisissä askareissa ja ensi viikolla aloitetaan
opiskelu johdollani. Kävimme myös tällä viikolla farmilla, jossa kunnostamme
yhdessä peltoa viljelyskelpoiseksi. Kun olemme saaneet kitkettyä rikkaruohot,
aloitamme viljelyn 😊
Elämä täällä on niin erilaista. Vessa on reikä lattiassa,
suihkusta tulee vain kylmää vettä (joka ei muuten haittaa yhtään +30 päivän
päätteeksi), liikenne on ihan oma lukunsa, kaikkialla kuulee huutelua, olenhan
nähtävyys, mzungu! Motto täällä on pole pole eli slowly. Täällä täytyy oppia
siihen, että pois turha hättäily, iisisti vaan, saattaa tulla muuten vielä hiki
:D
Eilen ehdimme piipahtaa jo paratiisirannalla, Dianilla,
mutta huomenna vietämme koko päivän uiskennellessa ja paistattelemalla päivää
biitsillä. Siis heti kun sunnuntaimessusta olemme päässeet :D
Diani beach |
Tsemppiä vaan sinne kylmään Suomeen, täällä nahka palaa ja
mzungua grillataan!
Ei kommentteja:
Lähetä kommentti